# Було нас багато...

Иван Кузьмич Андрощук

***

Було нас багато - ╕ гомоном повнилась хата,

Було як на свято - та старш╕ вже стали збиратись, -

Молилися богу й виходили в н╕ч ╕з покою,

Могильну запону ледь-ледь в╕дхиливши рукою.


Ховаючи погляди, зн╕чено ми замовкали,

Одне за одним чорним шовком запнули дзеркала,

Тамуючи розпач, збирались у дальню дорогу

╤ йшли до дверей, за якими нема╓ н╕чого.


Було нас багато - ╕ я вже сиджу в самотин╕,

В╕д пломеня св╕чки на ст╕нах хитаються т╕н╕,

Ламаються пера, шурхочуть слова на папер╕...

Рука зупинилась: н╕зв╕дки постукали в двер╕.


Почулося? Знову доноситься виразний стук╕т.

Зн╕маючи клямку, тремт╕ли, не слухались руки -

Нема╓ н╕кого. Ступаю в н╕чну прохолоду -

╤ мацаю ст╕ни, даремно шукаючи входу...