# Спiвай...

Аноним Эллана

╤ ***


сп╕вай...


Сп╕вай!

...Коли я вперше слухала тво╖ п╕сн╕, мен╕ здавалося, що вмираю...

Варто було тоб╕ торкнутися струн, пролити краплину голосу - ╕ в╕дчуття реальност╕ покидало м╕й "неп╕дготований" мозок, я ставала безт╕лесною, невагомою, перетворювалась на слух - ╕ жад╕бно пила Твою Музику. ╤ дихала Нею!

... А ти думав, тобою ...


* * * Плач г╕тари. Чи може то см╕х... ╤ здригнулась Душа, затремт╕ла, ╕ зворушено зашепот╕ла про казков╕сть душевних ут╕х; п╕д╕йняла опущен╕ в╕╖, розтулила рожев╕ вуста... А мелод╕я, н╕би проста, несла В╕ру, Любов ╕ Над╕ю. ╤ нестерпно прекрасний мотив закружляв п╕д сам╕с╕ньким серцем, ╕ в думки, не питаючись, вдерся, ╕ на крила сво╖ п╕дхопив: несв╕домо помчала, ПОМЧАЛА по еф╕ру до хмар, до з╕рок. ШАЛЕН╤ЛА! За кроком крок - ╕ вже в╕д насолоди КРИЧАЛА!!! ................................................. ...Щастя сипалося поза край, оч╕ сяяли ╕зсередини, ╕ лет╕ли, мов кул╕, години... Ти сп╕вай, милий друже! Ти грай! Я не просто прошу: я БЛАГАЮ! Мене поруч з тобою нема... Я вже п╕снею стала сама... Подаруй ще хвилиночку раю! ....................................................... ...Плач г╕тари (чи може то - см╕х). ╤ слова про щасливе кохання. ╤ зомл╕лих сердець калатання. ╤ Тв╕й Голос... один на вс╕х. * * * Зимовий парк. Засн╕ження стежин. Безлист╕ крони. Небо - н╕би поруч. З тобою я. Ти зараз не один. ╤ зараз ти про це мен╕ говориш - так рад╕сно, так щиро... Щось про те, що ти мене чомусь не стр╕в ран╕ше (напевно, так задумано)... Проте, тебе не чую. Думаю про ╕нше: он дерево, дивись. З одного - три могутн╕ в╕тки, товстелезн╕, вперт╕. Дв╕ пнуться, об╕йнявшись, догори, а третя... нав╕ть тут - всього лиш третя. - Трикутник... - не вагаючись, сказав, - що в св╕т╕ ╓ банальн╕ше в╕д цього? Аж б╕ль мен╕ до серця заповзав: звичайно, ти правий. Мабуть, н╕чого. Трикутник... Ми з тобою теж кути безжального трикутника. Не зна╓ш... ╤ нав╕ть не здогаду╓шся ти, що завтра трет╕м виявитись ма╓ш. * * * Поранила до корен╕в глибоких тво╓ чутливе серце власноруч. Поранила бездумно ╕ жорстоко, мов з╕штовхнула з п╕днебесних круч в безводну ╕ безв╕тряну пустелю. Та не навмисне, НЕ НАВМИСНЕ, Н╤!!! Адже в душ╕ мо╖й знайшли оселю тво╖ так╕ близьк╕ мен╕ п╕сн╕. Вони ╖╖ красою полонили, вливаючись джерелами звучань, ╕ щастям мелод╕йним напо╖ли, ╕ музикою стомлених мовчань. Хто ж уявити м╕г, що ти потрапиш в полон мо╖х невиразних очей, що спок╕й втратиш, ╕ свободу втратиш, ╕ сон загубиш в марев╕ ночей? Хто знав, що будувати станеш замок, тенд╕тний замок з мр╕й ╕ спод╕вань?.. На плеч╕ падав зоряний серпанок. На серце - колючки мо╖х з╕знань: Ми... в╕н ╕ я... а ти...... - О н╕, не треба! Не треба б╕льше... Я все зрозум╕в. Але тепер так порожньо без тебе. Чому тебе ран╕ше не зустр╕в? Я все життя шукав тебе, кохана, щоб так любила зор╕ мандр╕вн╕, безодню неба, весни, ╕ тумани, ╕ плач г╕тари, ╕ мо╖ п╕сн╕... Дозволь дивитись у бездонн╕ оч╕ ╕ дарувати, що в душ╕ ношу! Н╕, я тоб╕ зашкодити не хочу, тому н╕чого б╕льше не прошу. * * * В╕н ╓! Ми з ним навчилися давно кохати через сотн╕ к╕лометр╕в, кр╕зь тисяч╕ розлук - не все одно, якщо кохання в╕рне ╕ в╕дверте? Нестямне, адже вперше у житт╕, шалене, по-земному божев╕льне... Нав╕що простяга╓ш руки ти до вогнища чужого богом╕льно? Г╕тара застогнала в╕д жалю ╕ заридала бол╕сно ╕ лунко, ╕ ти стогнав: "Кохана, я молю хоч крихту, хоч краплину поц╕лунку! Н╕, це не зрада! Це - ковток життя! Один ковток тепер╕шнього часу. Не варто жить минулим забуттям ╕ мр╕ями, бо ТУТ не буде щастя, бо ТУТ - життя, ТЕПЕР, а не колись, коли були чи будете ви поряд... Хоч пальчиком до вуст мо╖х торкнись, хоч на хвилину винеси ╕з горя..." Не винесу. Не вимолиш - облиш. Торкнуся зради - втрачу власну сутн╕сть. ...Чи зможеш ти пробачити колись ту першу п╕сню за мою присутн╕сть?..


*


Нас об╕йма╓ лаг╕дний весняний веч╕р.

Автобусна зупинка, мертва, як покинутий будинок, ста╓ нам притулком - ╕ ожива╓, рад╕ючи неспод╕ваним гостям. Ти засп╕вав - ╕ забилося тво╖м голосом ╖╖ доти порожн╓ серце.

Тво╖ надзвичайно гарн╕ п╕сн╕ знову з╕гр╕вають мен╕ душу, наповнюючи ╖╖ в╕дчуттям нестерпно╖ радост╕. Г╕тара теж ожива╓ - набира╓ пов╕тря у сво╖ дерев'ян╕ груди ╕ натхненно супроводжу╓ м'який голос серпанком ср╕блястих звук╕в.

Зл╕ моб╕л╕, безжально руйнуючи гармон╕ю густим рев╕нням, кривдять дорогу, але поступово щезають, даючи ╖й можлив╕сть деякий час мр╕йливо насолоджуватись музикою тво╖х сл╕в, як╕ то в╕тром зл╕тають понад будинками, то бузковим цв╕том опадають нам до н╕г. ╥х жад╕бно ловить у тремтлив╕ долон╕ Душа, вгамовуючи спрагу, збираючи у бездонну чашу ц╕ краплини в╕чност╕, намагаючись напитися по сам╕с╕ньк╕ в╕нця ц╕╓╖ джерельно╖ краси, та так, щоб через край. Але де там! Вона ж бездонна...

А Музика лаг╕дними пальцями звук╕в торка╓ться романтичного серця, ╕ пестить, ╕ голубить, ╕ огорта╓ солодкою ╕млою. Воно вже давно потрапило у полон мережива, з╕тканого з милих йому мотив╕в, ╕ не може зв╕льнитися в╕д чар. ╤ не хоче боротися з ними. Бо нав╕що? Хай вбира╓ ст╕льки цього дива, ск╕льки зможе вм╕стити. Хай наповнить ним ус╕ сво╖ ненаситн╕ передсердя, шлуночки, ще й тунел╕ артер╕й. Хоч не ма╓ воно спокою, але натом╕сть ма╓ рад╕сть ╕ сум, см╕х ╕ сльози, насолоду ╕ прозорий б╕ль. Бо спок╕йне - значить, порожн╓... А я хочу в╕дчувати! Хочу гор╕ти полум'ям життя, а не тл╕ти посив╕лим попелом. Тому ╕ сиджу дос╕ з тобою м╕ж св╕чками л╕хтар╕в, зазираю схвильовано в закохан╕ оч╕, до крихти в╕ддаю тепло свого фанатичного захоплення тво╓ю творч╕стю, ╕ благаю, благаю: СП╤ВАЙ!


1997