# ╫рунт i Вiтер

Вероника Атмажа

Нарештi переписано i вiдредаговано!

Тривав перший мiсяць лiта. Днi були жаркими, хоча часом i дощило пiд вечiр. Недалеко вiд лiсу стояв крихiтний будинок, у якому мешкали два брати, якi також володiли просторою земельною дiлянкою. На тiй дiлянцi, окрiм засiяного поля, знаходився невеликий сад, де росли яблунi, сливи i грушi. В саду вже багато рокiв мешкала панi Дракон, хоча нiхто з людей не мiг бачити ╖╖. Також тут знайшли собi притулок i дво╓ дiвчат, якi насправдi були всього лише примарами. Одна з них була Пiдземною, а друга Повiтряною.

До чоловiкiв часом при╖жджали родичi з мiста i коли погода була гарною, то вони сидiли разом на подвiр'╖ та розмовляли про все на свiтi. Ось i зараз: вони накрили стiл поруч з будинком i звично завели розмову про щось сво╓. Панi Дракон лагiдно всмiхалась, слухаючи ╖х балачки зi свого мiсця мiж деревами, а Повiтряна дiвчинка прича╖лася у густiй кронi над нею.

Земляна дiвчинка весь день мирно дрiмала мiж корiння i прокинулась лише пiд вечiр. Вона неспiшно вибралась з-пiд дерева, солодко потягнулась i, подивившись на те, як заходить сонце, пошукала поглядом свою сестру.

- Жаль, що зовсiм скоро нам доведеться йти звiдси, - зiтхнула вона.

- Куди йти?

- Не знаю, та ми не можемо залишатися тут надовго. Ти мусиш знати це краще за мене.

- Я не розумiю. Чому не можна просто лишатися тут? Навiщо нам кудись йти?

- Ми вже не раз говорили про це. Невже ти зовсiм нiчого не пам"ята╓ш?

- Справдi?.. Може ти поясниш менi все ще раз? Обiцяю цього разу запам"ятати кожне тво╓ слово!

- Ти - це вiтер. Як ти вважа╓ш, чи довго вiтер може залишатись на одному мiсцi?

- А чом би й нi? Ми з тобою живемо тут вже бiльше року i за весь цей час не сталося нiчого страшного.

- Хотiлось би i менi бути впевненою в цьому.

- Невже трапилось щось таке, про що я не знаю?

- Ну, взяти хоча б той факт, що ми мешка╓мо тут всього лише кiлька мiсяцiв.

- Та що ти таке говориш? Ми тут набагато довше! Ми тут вже... Дуже-дуже довго!

- Лише декiлька мiсяцiв. Та я вже бачу, як ти погляда╓ш за огорожу. Пробач, якщо тобi непри╓мно це чути, але мовчати, роблячи вигляд, що нiчого не вiдбува╓ться, досi трохи важко для мене.

- Та куди ж ми пiдемо?

- Цього я не знаю.

- Я не хочу нiкуди йти.

- Якби ж ти знала, як я цього не хочу. Та ми ходимо й ходимо вже багато рокiв. Навiть час став нiби iграшковим. Взяти хоча б той випадок, коли ми зробили в лiсi привал, просто щоб заночувати, а пробули там не менше року.

- Цiлий рiк у лiсi?! Та ти певне глузу╓ш з мене. Якби щось подiбне дiйсно вiдбулось, то я би точно запам"ятала це. Важко уявити, що можна прожити в лiсi цiлий рiк! Ми що, якiсь звiрi?

- Може я i плутаю щось, але то було дiйсно довго. Так довго, що можна було спостерiгати змiни пiр року. Саме тому я дуже радiю, що зараз ми опинились поруч з людьми i трохи боюся, що невдовзi нам знову доведеться рушати у невiдоме.

- Не кажи так. Що б там не вiдбувалось з нами ранiше, головне - що зараз ми тут. I я впевнена, що ми можемо i надалi залишитись в цьому мiсцi.


*


Час йшов. Не дивлячись на всi побоювання Земляно╖ дiвчинки, ╖╖ сестра справдi перестала дивитись за огорожу i часто розмовляла зi сво╓ю сестрою, всiма силами стараючись не забувати жодно╖ думки.

Одного вечора Земляна дiвчинка лежала пiд деревом, задумливо спостерiгаючи за нерiвномiрним, невпорядкованим рухом хмар: пiд вечiр цi поодинокi крихiтнi згустки швидко збирались все щiльнiше й щiльнiше, готуючись влаштувати зливу.

- Звiрi... Може ми й справдi якiсь звiрi? - промовила вона сама до себе. - Цiкаво, сестро, чи замислювалась ти хоч колись над тим, хто ми ╓? Чи ти, як i я, досi вважа╓ш, що ми з тобою просто люди?... Пам"ятаю, як ми вперше зустрiлись. Того разу я прокинулась у незнайомому мiсцi, яке було схоже на крихiтний зелений острiвець, посеред незнайомого мiста. Я дуже злякалась, але ти була поруч, хоча i не зовсiм розумiла мене. В той раз ти сказала, що ми завжди були тут i, не знаю чому, але я повiрила тобi. Це було важко i дивно, та щойно я звикла до нового мешкання, все вмить змiнилось... Я досi не знаю, чи це зi мною щось ко╖ться, чи це ти винна у всьому. Тепер, коли я помiчаю, як ти задумливо дивишся у даль, я знаю, що скоро нам доведеться знову прокинутись у новому мiсцi. Може саме тому менi так спокiйно, якщо ми усвiдомлено тiка╓мо кудись. Адже в такому випадку все це можна сприймати просто як кочiвницво. Цiкаво, може колись нам вдасться згадати сво╓ минуле i дiзнатись, що з нами вiдбува╓ться.


*


Поступово наближалась осiнь. Земляна дiвчинка сидiла пiд старою яблунею i милувалася тим, як сходить сонце. Вона вже бачила, як ╖╖ яблуня квiтла i приносила плоди i настiльки звикла ночувати серед корiння цього дерева, що воно стало для не╖ справжнiм домом.

Нещодавно, не дивлячись на всi потуги, ╖╖ сестра знову почала забувати всi ╖хнi розмови. Вона стала вкрай розсiяною i все частiше лiтала за огорожу, часом навiть на весь день. Земляна дiвчинка боялась, що сестра зникла назавжди, але вона завжди поверталась назад.

Кожного разу, коли вони прокидались в новому мiсцi, вони втрачали частину сво╖х спогадiв. Жодна з сестер не знала, чому так вiдбува╓ться, але якщо ╖м вдавалось згадати щось корисне, вони робили все, щоб цього не забути. Так само вони робили все для того, щоб зберегти можливiсть думати i залишатися собою.

Земляна дiвчинка довго думала над тим, чому сестра так часто зника╓ кудись, не говорячи куди вони вiдправля╓ться i що там робить. Врештi решт, ╖й спало на думку, що, лiтаючи за огорожу i вишукуючи новi мiсця, вона стара╓ться вiдтягнути той момент, коли вони знову неочiкувано прокинуться у незнайомому мiсцi.

- Ти вигляда╓ш збентеженою останнiм часом. Трапилось щось, що не да╓ тобi спокою?

Питання панi Дракон було настiльки неочiкуване, що Земляна дiвчинка просто застигла, приголомшено дивлячись у ╖╖ великi срiблястi очi.

- Так, я й справдi збентежена, але це трива╓ вже дуже давно i я звикла, що роздуми напливають на мене час вiд часу.

- Пробач. Знаю, що не варто питати вас про вашi почуття, та я бачу, що ти дуже засмучена останнiм часом. Я питала у тво╓╖ сестри, у чому справа, але вона лише знизу╓ плечима, вiдповiдаючи, що ти втомлена через те, що скоро зима. Якщо тебе це бентежить, то не хвилюйся - бiля людей завжди тепло.

- Панi Дракон, все в порядку. Я не переживаю через наближення холоду. Та я вкрай здивована, що ви турбу╓тесь за мене, адже ранiше нiхто, крiм сестри не питав у мене нiчого подiбного. Але чому ви кажете, що нас не можна питати про такi речi? Скажiть, що це значить?

- Все через пiдказки. I звiрям i людям не просто вас побачити, тому вони не можуть розмовляти з такими, як ви. Але люди дуже допитливi. Якщо хтось з них може бачити те, чого не бачать iншi, то вони одразу починають вивчати це. А як тiльки серед людей з"явля╓ться подiбна iнформацiя, то вона зразу поширюються. Тодi люди цiлими групами починають нотувати, думати i робити припущення, будуючи рiзнi теорi╖. Вони всi можуть помилятись, але завжди iсну╓ ймовiрнiсть, що одна з цих теорiй може виявитись правдивою. Ваше життя справдi могло би стати легшим, якби вам випала можливiсть перевiрити ╖х на собi, але цi знання штучнi. А ваша природа не припуска╓ штучностi. Ви самi мусите дiйти до розумiння того, навiщо ви такi, якими ╓. Я б могла розказати тобi те, що знаю, та ти дуже скоро забудеш мо╖ слова.

- Навiть якщо i так, будь ласка, розкажiть хоч щось. Ви б тiльки знали, як сильно я втомилась рiк за роком вигадувати змiст нашого з сестрою iснування, щоразу втрачаючи всi знання, що ми накопичили ранiше.

- Гаразд. Якщо хочеш, я розкажу тобi. Слухай. Ви з сестрою - дiти стихiй. В свiтi iсну╓ багато таких, як ви. Ви зна╓те, що ранiше були iншими, але нiчого не можете пригадати. Нiхто в свiтi не зна╓те, чому ви стали такими, якими ╓ i ким могли бути ранiше. За свiй вiк менi вже доводилось зустрiчати дiтей стихiй: вони з"являлись в якусь мить невiдомо звiдки, але всiм навколо здавалось, що вони завжди були тут. Як нiхто не помiча╓ появи нового дерева серед дерев, ново╖ води у озерi, окремого променя сонця, коли ясно чи окремого подиху вiтру у вiтряний день, так само i ви зда╓теся людям чимось, що iснувало завжди. Чимось буденним i не привертаючим уваги. Таким, чия раптова поява i зникнення не ╓ незвичайним чи важливим. Таким, що майже неможливо помiтити.

- Але чому нiкому не можна питати нас про нашi почуття?

- Це лише забобони. Так заведено, та я не знаю причин. Ви схожi на духiв i люди не бачать ваших емоцiй. Для деяких людей вас зовсiм не iсну╓, а для тих, хто може бачити вас - ви лише примари, про яких вигадують iсторi╖ i легенди. Ви - однi з духiв стихiй.

- Невже нашi емоцi╖ так сильно рiзняться з людськими? I хто такi духи стихiй?

- Не думаю, що вашi емоцi╖ iнакшi. Просто саму вашу присутнiсть дуже важко вгадати. Навiть менi не легко було помiтити вас. Ви нiби не бажа╓те, щоб хтось вас бачив. А духи стихiй - це примари, що носять в собi часточки природи, живлячи все навколо.

- Звучить доволi незрозумiло. Що нам робити з цим? Як довго блукати свiтом? I невже нам нiколи не вдасться знайти постiйний притулок?

- Цього нiхто не зна╓. Ранiше я бачила дiтей стихiй зовсiм недовго. Вони просто блукали, займаючись сво╖ми справами, а потiм так само непомiтно зникали. Я вперше бачу, щоб такi як ви проводили так багато часу на одному мiсцi.

- Ми тут справдi вже десь пiвроку i це, мабуть, найкраще мiсце, у якому менi доводилось жити. Я була щаслива, що ми потрапили саме сюди у сво╖х мандрах i сестра сказала, що нам не обов"язково звiдси йти. Думаю, вона блука╓ десь цiлими днями саме для того, щоб ми змогли подовше залишатись тут.

- Ти впевнена, що ви живете тут менше року? Я можу помилятись, та ви живете тут не менше трьох рокiв.

- Хiба ми були тут хоча би минулого лiта? Я зовсiм не розумiю яким чином час так плута╓ться для нас.

- Я так вважаю, але можу i помилятись. Рiч у тому, що ранiше цi мiсця були доволi непривiтними. Земля була геть неродючою, хоча люди, що жили тут i важко працювали, силкуючись отримати хоч якийсь врожай. Навiть дерева в саду були мов дикi i майже не приносили плодiв, але хазя╖ продовжували доглядати за садом. Все почало змiнюватись три роки назад. Всерединi весни днi стали незвично вiтряними, чого нiколи не було ранiше. На той час стара яблуня у саду майже засохла i на нiй ледве росло листя. Чоловiки вирiшили зрубати ╖╖, але прийшовши у сад, вони побачили, що бiля самих коренiв дерева з"явились крихiтнi молодi гiлки, на яких розпустилось листя. Коли почалось лiто, поступово земля почала пишно вкриватись рослинами, якi ледве росли тут ранiше. Я вже тодi запiдозрила вашу присутнiсть, але вас самих було зовсiм не видно. Лише згодом я стала помiчати вашi силуети.

- Це ж треба... Невже ми справдi на таке здатнi?

- Так, адже ви близькi до сутi життя, як нiхто iнший.


*


Наприкiнцi серпня погода знову видалась безхмарною. На захiд вiд дiлянки, якою володiли брати, простягався лiс. Вiн нiколи був дуже густим, та за останнi роки в ньому з"явилось доволi багато молодих дерев. Погода видалась вкрай вдалою для того, щоб насолоджуючись ще гарячим сонцем, тож Повiтряна дiвчинка просто лежала над однi╓ю з крон, ледве торкаючись листя i дивилась у даль.

Останнiм часом вона все рiдше бувала поруч зi сво╓ю сестрою. Вона нiколи не хотiла надовго лишати ╖╖ одну та прекрасно розумiла, за що та обража╓ться i чому постiйно суму╓. Хотiлось якомога частiше бути разом, але подовгу знаходитись внизу i тим паче на одному мiсцi було занадто непросто. Вона зiтхнула, вкотре повторивши собi, що з цим нiчого не можна вдiяти i, взявши себе в руки, полетiла до старо╖ яблунi.

Цього разу яблуня була одна. Вона тихо стояла серед скошено╖ трави, щедро обвiшана невеликими нестиглими плодами i всiм сво╖м виглядом показувала, що нема╓ i гадки, куди попрямувала ╖╖ мешканка. Панi Дракон також нiде не було видно, тож Повiтряна дiвчинка збентежено прошелестiла крiзь крони i полетiла до поля. ╥й було моторошно вiд однi╓╖ лише думки, що сестра могла зникнути з цих мiсць, поки ╖╖ не було поруч. Вона все кружляла над будинком, садом i полем, все бiльше хвилюючись, аж поки не помiтила Земляну дiвчинку серед густо╖ трави бiля самого лiсу.

- Ти налякала мене! Я вже мало не вирiшила, що ти зникла без мене i ми нiколи не побачимось знову.

- Пробач, - безневинно всмiхнулась Земляна дiвчинка, пiднявшись з густо поросло╖ квiтами кочки. - Та ти й сама постiйно лiта╓ш невiдомо де. Я не хочу, щоб ти переживала, але часом менi вкрай нудно цiлими днями сидiти на одному мiсцi, просто чекаючи. I взагалi, коти тебе довго нема╓ поруч, менi також часом зда╓ться, що ти вже нiколи не повернешся.

- Якщо вже i ти занудьгувала, то, видно, скоро нам i справдi буде час йти, - засмiялась Повiтряна дiвчинка, не без зусиль опустившись в траву.

- Це не смiшно. Але ти права. Я щаслива, що ми змогли побувати в такому чудовому мiсцi. Не знаю чому, та я тепер бiльше не боюся нових мiсць.

- Я рада, що тобi тут сподобалась. Нехай я мало що пам"ятаю з нашого минулого, але точно знаю, що ти завжди дуже засмучувалась, коли ми неочiкувано опинялись невiдомо де. Зна╓ш, менi це також давалось не легко. Було страшно, але я старалась думати, наче ми завжди були саме там, де ми знаходились в конкретний момент. Добре, що хоч зрiдка нам зустрiчались добродi╖, якi робили наше життя трохи легшим. Тож я рада, що тебе це вже не страшить так сильно, як колись.

- Невже ти пригадала наше минуле? - скрикнула Земляна дiвчинка. - Ти ж завжди така непостiйна i розсiяна. Менi здавалось, що ти тiльки те i робиш, що все забува╓ш. I про яких добродi╖в ти говориш?

- Нi, я не згадала нiчого нового. I я нiколи не пам"ятала нiчого конкретного. Хiба що настро╖. Я пам"ятаю, як ти сумувала i смiялась, а також те, як ми зрiдка зустрiчали засмучених, веселих чи розгублених людей. Але що то були за люди? Коли це було? I де ми були тодi? Я не знаю цього. Час завжди був схожим на якийсь пульсуючий вир, що жбурляв нас з мiсця на мiсце. Час не поводиться однаково з усiма, та як ти вважа╓ш, чому вiн поводиться так саме з нами?..


*


Жовтень. Час знову почав рухатись все швидше i швидше. Земляна дiвчинка сидiла мiж коренiв i думала про сво╓. Не дивлячись на всi потуги, час все впевненiше засмоктував ╖╖ кудись у невiдоме. Здавалось, що ╖╖ сестра уже згадувала про це, але дiвчинка нiяк не могла згадати коли саме.

Землянiй дiвчинцi подобалось сидiти серед сплетiнь коренiв. Тут було тепло, затишно i спокiйно. Тут вона завжди почувала себе у безпецi. Здавалось, варто лише мiцнiше вхопитись за корiння i час послабить сво╖ жорсткi обiйми та нарештi припинить закручувати у свiй нескiнчений моторошний вир. Дiвчинцi дуже хотiлось щоб i у дiйсностi все було так просто. Можливо, тодi вони з сестрою змогли б стати бiльш матерiальними. Стати настiльки чiпкими, щоб отримати змогу вийти у свiт i почати сприймати його так само, як це роблять люди.

- Не спиш? - почувся приглушений голос сестри десь над землею.

Земляна дiвчинка розплющила очi i всмiхнулась, одним рухом пiднявшись з землi. ╥╖ Повiтряна сестра повисла низько над сухою травою i лежала прямо на повiтрi, наче на подушцi. Здавалось, що ╖╖ пронизливi синi очi блищали, нiби поверхня озера у сонячний день.

- Нi, я вже не сплю. Менi наснився дуже дивний сон. Нiби ми жили у саду, поруч з чудовим теплим будинком, за яким простягалось поле. Окрiм нас там ще жила панi Дракон, а в самому будинку мешкали якiсь добрi люди. Я бачила все навколо, але водночас постiйно спала помiж коренiв старо╖ яблунi. Тi коренi були настiльки затишними, що часом здавалось, нiби це ти обiйма╓ш мене.

- Як на мене, це просто чудовий сон, - зауважила Повiтряна дiвчинка. - А от я останнiм часом не бачила жодного сну. Та, зна╓ш, до мене повернулось немало спогадiв. Про мiста, лiси i поля, про звiрiв i рiзних людей, про запахи, звуки i речi... Послухай-но! Я згадала навiть справжнього дракона! Може тво╖ сни - це також спогади?

- Не думаю, що це так. Мене досi непоко╖ть це дивне вiдчуття, нiби я не пам"ятаю чогось надзвичайно важливого.

- Нехай це не бентежить тебе. Як ти почува╓шся зараз?

- Я в порядку.

- Хоча тут не надто багато сонця, але поглянь як гарно навколо! Хiба це не чудове мiсце?

- Ти права. Тут дiйсно затишно.

- Може прогуля╓мось разом? Ми вже дуже давно не гуляли просто так.

- Я не проти. А ходiмо до рiчки? - Звiсно. Куди захочеш.